Чарлз Дикенс
Мисис Джоузеф Портър

Превод от английски: Пепа Дочева, 1984

chitanka.info

В Роуз Вила на Клапам Райз, където живееше мистър Гатълтън (доста заможен борсов посредник), кипяха приготовления, а вълненията на неговото забележително семейство растяха с наближаването на деня, определен за представлението на домашния театър, което „се готвеше от няколко месеца“. Манията за театрална самодейност беше обхванала цялото семейство. Техният дом, до този момент винаги чист и подреден, сега беше, както сполучливо отбеляза мистър Гатълтън, „обърнат с краката нагоре“; голямата трапезария, от която бяха изнесени всички мебели, представляваше странна бъркотия от кулиси, завеси, фенери, мостове, облаци, гръмотевици, светкавици, гирлянди, цветя, ками, шпаги и какви ли още не джунджурии, наричани на театрален жаргон със събирателното име „реквизит“. Спалните бяха претъпкани с декори, а в кухнята се бяха нанесли дърводелците. В дневната се провеждаха репетиции през вечер и почти всички дивани вече бяха съсипани благодарение на упоритостта и вдъхновението, с които мистър Семпрониъс Гатълтън и мис Лусиния упражняваха сцената с удушването в „Отело“ — беше решено, че в първата част на вечеринката ще представят тази трагедия.

— Ако се постараем още съвсем мъничко, мисля, че ще се получи чудесно — обърна се мистър Семпрониъс към своя драмсъстав в края на сто и петдесетата репетиция. Той си беше направил труда да поеме всички разноски по пиесата и затова, както се полага, беше единодушно избран за режисьор. — Евънс — продължи мистър Гатълтън младши, като се обърна към един висок, слаб и блед младеж с буйни бакенбарди. — Евънс, вие играете Родриго великолепно.

— Великолепно — повториха госпожиците Гатълтън, тъй като всички дами, които го познаваха, го считаха за „голям сладур“. Той изглеждаше толкова интересен и имаше такива прекрасни бакенбарди, да не споменаваме умението му да пише стихчета в албумите и да свири на флейта! Родриго се ухили глупаво и се поклони.

— Но, струва ми се — добави режисьорът, — не сте съвсем добре в… падането… в онази сцена, при боя с шпаги, където вие… нали разбирате?

— Много е трудно — каза мистър Евънс замислено; — в последно време упражнявам доста усилено в кантората, но намирам, че е много болезнено. Когато човек пада назад, си натъртва ужасно главата.

— Но трябва да внимавате да не съборите кулисите — намеси се мистър Гатълтън старши, който беше назначен за суфльор и чийто интерес към пиесата не беше по-малък от този на най-младия от състава. — Сцената ни е много тясна.

— О! Не се безпокойте — изрече мистър Евънс с доста самодоволен вид. — Когато падам, ще си наведа главата силно напред, така че няма да направя никаква беля.

— Ей богу — каза режисьорът и потри ръце, — с „Мазаниело“ („Мазаниело“ — опера от Карафа по драмата на Моро, Мазаниело е вожд на въстаналите през 1647 г. неаполитански рибари. На същата тема е и операта „Нямата от Портичи“ на френския композитор Обер) със сигурност ще постигнем голям успех. Харли пее ариите възхитително.

Всички единодушно изразиха възхищението си. Мистър Харли се усмихна и придоби вид на глупак — нещо обикновено за него. После запя „Виж светло утро как изгрява“ и лицето му стана червено като рибарската шапка, която мереше през това време.

— Значи така — продължи режисьорът, като започна да брои на пръсти, — ще танцуват три селянки освен Фенела (Фенела — героиня от гореспоменатите опери) и четирима рибари. Освен това можем да прибавим нашия Том; ще облече един от моите дочени панталони и някоя от карираните ризи на Боб, ще си сложи червена шапка и ще може да мине за рибар — станаха пет. При хоровите изпълнения, разбира се, ще пеем зад кулисите, а в сцената на пазара ще ходим напред-назад, облечени с пелерини или нещо там. В сцената с бунта Том ще тича от единия край на сцената до другия и обратно колкото се може по-бързо с кирка в ръка. Ще има светкавичен ефект — ще се получи илюзия за огромни маси народ. А при изригването на вулкана ще направим фойерверки, ще хвърляме подноси и изобщо ще вдигаме всевъзможен шум — сигурен съм, че ще се получи.

— Разбира се! Разбира се! — завикаха в хор всички участници, а мистър Семпрониъс Гатълтън хукна да измие саждите от лицето си и да следи поставянето на декорите, които, макар и дело на аматьори, бяха просто ненагледни.

Мисис Гатълтън беше мило, простодушно и благо същество, което обичаше безумно своя съпруг и дъщерите си и мразеше само три неща. Първо — тя питаеше вродена антипатия към чуждите неомъжени дъщери; второ изпитваше органичен страх от всичко, което можеше да се окаже присмех, и трето, което се явява като неизбежно следствие на второто — изпитваше безкраен ужас от мисис Джоузеф Портър, която живееше отсреща. Трябва да отбележим обаче, че жителите на Клапам и околността се отнасяха с върховно страхопочитание към сплетните и присмеха и затова проявяваха изключително внимание и грижи към мисис Джоузеф Портър, като я ласкаеха и я канеха в къщи горе-долу по същите причини, по които бедният писател, който няма пукнат грош в джоба си, се държи изключително любезно с пощальона, чиято такса е два пенса.

— Няма значение, мамо — обърна се Ема Портър към уважаваната си родителка, като се опитваше да си даде безразличен вид. — Дори да ме бяха поканили, нито ти, нито татко бихте позволили да се излагам в подобно посмешище.

— Знаех си, че ще проявиш своите изтънчени представи за приличие — отвърна майката. — Радвам се, Ема, че правилно оценяваш представлението.

Между другото само преди седмица мис Портър се „изложи“, като стоя цели четири часа зад една благотворителна сергия пред очите на всеки един от поданиците на нейно величество, който беше склонен да плати един шилинг за удоволствието да види как петдесетина госпожици флиртуват с непознати мъже и си играят на продавачки.

— Виж! — каза мисис Портър, като погледна през прозореца. — Внасят филетата и шунките, сигурно са за сандвичи. А Томас сладкарят казва, че са поръчали дванадесет дузини плодови сладкиши освен кремовете и желетата. Боже мой — представи си само госпожиците Гатьлтън с бални рокли!

— Можеш да умреш от смях! — истерично извика мис Портър.

— Ще взема да им понатрия носовете обаче — каза мисис Джоузеф Портър и се втурна да изпълни благотворителната си задача.

— Е, скъпа мисис Гатълтън — каза мисис Джоузеф Портър, след като си беше поговорила насаме с нея, като през цялото време я беше подпитвала неуморно, благодарение на което научи всичко за представлението. — Е, скъпа моя, хората може да си приказват каквото си искат, това го знаем много добре; просто някои са ужасно зли. О, скъпа мис Лусина, как сте? Току-що казвах на майка ви, че бях чула да се говори, че…

— Какво?

— Мисис Портър има пред вид представлението, мила моя — каза мисис Гатълтън. — Тя току-що ми разказваше, за съжаление, как…

— О, моля ви, забравете това — прекъсна я мисис Портър, — толкова е глупаво — то е точно толкова глупаво, колкото и онова, което каза младият — как му беше името… било му чудно как така мис Карълайн, с нейния крак и глезен, си въобразява, че може да играе Фенела.

— Който и да го е казал, това е ужасно нагло — рече мисис Гатълтън и се наежи.

— Разбира се, скъпа — припя мисис Портър доволна, — несъмнено е така! Защото, както му и казах, дори ако мис Карълайн наистина бъде Фенела, от това не следва, разбира се, че тя си въобразява, че има хубави крака. Пък и младите джентълмени са такива нахални кутрета — позволяват си да казват, че…

Не се знаеше докъде щеше да стигне дружелюбната мисис Портър с милите си намерения, ако не беше влязъл мистър Томас Болдърстън, брат на мисис Гатълтън, наричан в семейството фамилиарно „чичо Том“, който промени темата на разговора и й даде чудесен план за действие по време на представлението.

Чичо Том беше много богат и имаше голяма слабост към своите племенници, благодарение на което, разбира се, той се ползуваше с изключително внимание сред своите роднини. Той беше един от най-добросърдечните хора на света — винаги се намираше в чудесно настроение и все говореше. Хвалеше се с това, че при всички случаи носи само високи ботуши и никога не слага черна копринена вратовръзка, и се гордееше, че знае наизуст всички известни пиеси на Шекспир от началото до края — което беше вярно. В резултат на това един вид папагалско достойнство той не само цитираше непрекъснато, но и в случай че някой цитираше погрешно Лебеда от Ейвън (Лебедът от Ейвън — Шекспир, по името на река Ейвън, на която се намира неговият роден град Страдфърд), той не можеше да не го поправи. Освен това беше и малко нещо шегаджия — никога не изпускаше случай да каже нещо, което сам смята за остроумно, и винаги се смееше до сълзи на всичко, което според него се окажеше забавно или смешно.

— Е, момичета! — каза чичо Том, след като приключи предварителната церемония от целувки и поздравления. — Как я карате? Знаете ли си ролите, а? Лусина, моето момиче — второ действие, първа сцена; ти си вляво, предната реплика е: „Съдба неясна“! Какво следва, а?… Продължавай: „Небето…“

— А, да! — извика мис Лусина. — Спомних си:

Небето

да ни дари дано със нежност и любов,

които с времето растат!

— Прави тук-там по някоя и друга пауза — отбеляза възрастният джентълмен, който беше голям критик, — „да ни дари дано със нежност и любов“ — слагаш ударението на последната сричка „бов“; после високо: „които“ — едно, две, три, четири; отново високо: „с времето растат“; слагаш ударение на „времето“. Така трябва, моето момиче; имай вяра в чичо си за ударенията. О! Сем, момчето ми, как си?

— Много добре, чичо, благодаря — отвърна мистър Семпрониъс, който току-що се появи и който с кръговете около очите си — следствие от честото мазане със сажди — приличаше на гривяк. — Разбира се, в четвъртък ще дойдете.

— Разбира се, непременно, моето момче.

— Колко жалко, че вашият племенник не се е сетил да ви вземе за суфльор, мистър Болдърстън! — прошепна мисис Джоузеф Портър. — Щяхте да бъдете незаменим.

— Е, смея да мисля, че бих свършил доста добра работа — отвърна чичо Том.

— Бих искала за представлението да си запазя съседния до вашия стол — продължи мисис Портър. — Така, ако някой от скъпите ни млади приятели случайно сбърка, вие ще можете да ми кажете кои са точните думи в текста. Ще ми бъде много интересно.

— Ще ми бъде изключително приятно да ви услужа според възможностите си.

— Значи, се уговорихме.

— Разбира се.

— Не знам какво точно има — каза мисис Гатълтън на дъщерите си, когато седяха край камината и препрочитаха ролите си, — но много бих искала мисис Джоузеф Портър да не дойде в четвъртък. Сигурна съм, че замисля нещо.

— Точно нас обаче не може да ни направи за смях — отбеляза надменно мистър Семпрониъс Гатълтън.

Дългоочакваният четвъртък настъпи своевременно и както философски се изрази мистър Семпрониъс Гатълтън старши, „не донесе никакви разочарования за отбелязване“. Е, вярно, че все още беше съмнително дали Касио ще успее да влезе в дрехите, които му бяха донесени от един склад за маскарадни костюми. Също толкова неясно беше дали примадоната се е оправила напълно от грипа, за да може да се появи на сцената; мистър Харли, в ролята на Мазаниело, беше прегракнал и се чувствуваше не много добре в резултат на огромното количество лимони и небетшекер, което беше погълнал, за да има по-красив глас, а две от флейтите и едно виолончело заявиха, че са настинали жестоко. Но какво от това? Нали публиката дойде. Всеки знаеше ролята си; костюмите бяха обсипани със сърма и пайети; белите пера бяха прекрасни; мистър Евънс беше репетирал падането толкова много, че от главата до петите беше в синини, но затова пък беше постигнал съвършенство; а Яго беше сигурен, че в сцената с пробождането ще постигне „голям успех“. Един самоук глух джентълмен, който беше предложил най-любезно да дойде с флейтата си, щеше да бъде изключително ценно допълнение към оркестъра; изпълненията на мис Дженкинс на пиано бяха прекалено добре известни на всички, за да може някой да се усъмни в таланта й макар и за миг; мистър Кейп й беше акомпанирал доста често на цигулка; а мистър Браун, който преди няколко часа обеща да дойде с виолончелото си, несъмнено щеше да се справи изключително добре.

Стана седем часът и публиката започна да пристига — отбраното общество на Клапам и околностите бързо изпълваше театъра. Тук бяха семействата Смит, Гъбинс, Никсън, Диксън, Хиксън; членовете на най-различни фамилии; двама членове на градския съвет, един бъдещ шериф, сър Томас Глампър (получил титлата си при предишния монарх за това, че изнесъл слово за избавлението на някой си неизвестно от какво); и последни поред, но не и по значение — мисис Джоузеф Портър с чичо Том, заели средните места на третия ред от сцената; тя го забавляваше, като му разказваше разни историйки, а той забавляваше всички останали с необуздания си смях.

„Тин, тин, тин!“ — точно в осем часа прозвуча звънчето на суфльора, и оркестърът гръмна с увертюрата на „Хората на Прометей“ („Хората на Прометей“ — единственият балет на Бетховен, поставен през 1801 г., по-късно преименован „Прометей“.). Пианистката удряше върху клавишите с похвална упоритост, а виолончелото, което се обаждаше от време на време, „в същност се справяше доста добре“. Клетият джентълмен обаче, който се беше наел да свири на флейта „по зрение“, откри благодарение на собствения си горчив опит колко вярна е старата пословица „далеч от очите — далеч от ума“, тъй като беше доста късоглед и понеже го бяха поставили да седне далеч от партитурите, той едва съумяваше от време на време да изсвири по някоя и друга нота, и то не на място, с което пречеше на останалите музиканти. Между другото не можем да не му отдадем необходимото признание — изпълнението на мистър Браун беше възхитително. Увертюрата в същност приличаше на надбягване между различните инструменти: първо прозвуча с няколко такта пианото, след него виолончелото, с доста голяма преднина пред клетата флейта, тъй като глухият джентълмен, който тутукаше безспирно, изобщо не забеляза, че напълно се е объркал, и едва накрая му стана ясно по аплодисментите на публиката, че изпълнението е свършило. След това иззад завесата се разнесе шум от влачене на нозе по сцената, на някаква блъсканица и шепот: „Ама че работа! Какво ще правим сега?“ и така нататък. Публиката заръкопляска отново, за да насърчи актьорите, след което мистър Семпрониъс на висок глас нареди на суфльора „да освободи сцената и да бие последен звънец“.

„Тин, тин, тин!“ — се чу отново звънецът. Всички заеха местата си, завесата се размърда, издигна се достатъчно високо, за да открие няколко чифта жълти обувки, които крачеха по сцената, и замръзна на това място.

„Тин, тин, тин!“ — още веднъж прозвуча звънецът. Завесата се сгърчи яростно, но не се вдигна по-високо; публиката се разсмя; мисис Портър погледна чичо Том, а той изгледа всички, като потри ръце и се заля от смях. След продължително звънене, не по-кратко от това на кифладжията, когато преминава по някоя дълга улица, и немалко шушукане, коване, провикване за пирони и въжета най-накрая завесата се вдигна и откри мистър Семпрониъс Гатълтън, сам, маскиран като Отело. След трикратни ръкопляскания, по време на които той се кланяше, поставил дясна ръка върху лявата половина на гърдите си, както подобава, режисьорът пристъпи напред и каза:

— Дами и господа, уверявам ви, с искрено съжаление съжалявам, че съм принуден да ви съобщя, че Яго, който трябваше да изпълни ролята на мистър Уилсън — извинете, дами и господа, естествено е да съм малко развълнуван… (Ръкопляскания.) Искам да кажа, мистър Уилсън, който трябваше да играе Яго, бил… тоест е или с други думи, дами и господа, истината е, че току-що получих бележка, с която ми съобщават, че тази вечер Яго е задържан неотложно в пощата. При това положение смятам… представлението е любителско… някой друг джентълмен да се наеме да чете ролята. Умоляваме за малко снизхождение… позволяваме си да се позовем на любезността и търпението на британската публика.

Бурни ръкопляскания. Мистър Семпрониъс излиза и завесата пада.

Зрителите, разбира се, бяха изключително благоразположени — нали всичко беше за забавление, затова чакаха най-търпеливо цял час, като междувременно се подкрепяха със сладкиши и лимонада. Оказа се, както след това обясни мистър Семпрониъс, че забавянето не би било толкова дълго, ако, тъкмо когато заместникът на Яго вече се бил облякъл и пиесата щяла да започне, най-неочаквано не се появил истинският Яго. Така че първият бил принуден да съблече, а вторият да облече костюма за ролята, но понеже му било доста трудно да влезе в дрехите, загубили немалко време. Най-после трагедията наистина започна. До трета сцена на първо действие, където Отело се обръща към Сената, всичко вървеше сравнително добре, само дето Яго не можа да вмъкне краката си в нито един чифт от обувките към костюмите, понеже краката му бяха отекли ужасно от горещината и собственото му вълнение, и затова не му оставаше нищо друго, освен да играе с високи ботуши, които доста странно контрастираха с богато избродираните му панталони. Когато Отело започна своята реч пред Сената (чието величие се представляваше от Херцога, един дърводелец, двама души, приети по препоръка на градинаря, и едно момче), мисис Портър попадна на случай, какъвто беше чакала с голямо нетърпение.

Мистър Семпрониъс казваше:

Всевластни, уважаеми сеньори,

сенатори и господари мои,

че взел съм дъщерята на тоз ваш

почтен събрат — е вярно.

В речта си аз съм грапав…[1]

— Правилно ли е това? — пошушна мисис Портър на чичо Том.

— Не.

— Тогава му кажете.

— Ще му кажа. Сем! — извика чичо Том. — Тук не е така, момчето ми.

— Кое не е така, чичо? — запита Отело, съвсем забравил високото положение, което заема в случая.

— Пропусна нещо. „И е вярно, че се венчах за нея.“

— А, да! — каза мистър Семпрониъс, като се опитваше да скрие смущението си, което беше толкова неуспешно, колкото и неуспешни бяха усилията на зрителите да подтиснат смеха си, като кашлят с изключително ожесточение.

И е вярно,

че се венчах за нея. Но в това

се заключава целият обхват

на моята постъпка. Друго няма.[2]

(Настрани.) Защо не суфлирате, татко?

— Не зная къде съм си сложил очилата — отвърна клетият мистър Гатълтън, примрял от жега и притеснение.

— Хайде, сега следва: „В речта си аз съм грапав“ — подсказа чичо Том.

— Да, зная — отвърна нещастният режисьор и продължи ролята си.

Ще бъде безсмислено и досадно да цитираме всеки един случай, когато чичо Том, навлязъл в стихията си и подстрекаван от зловредната мисис Портър, поправяше грешките на актьорите; достатъчно е да кажем, че след като веднъж се беше впуснал в своята любима страст, нищо не можеше да го спре, така че до края на пиесата той изпълняваше нещо като непрекъснат съпровод, като мърмореше полугласно заедно с всеки един от актьорите съответните реплики. Това достави изключителна забава на зрителите и удоволствие на мисис Портър, а актьорите бяха засрамени. Чичо Том не помнеше да е бил по-доволен от себе си през целия си живот, а неговите племенници, макар несъмнени наследници на огромното му богатство, никога не бяха желали толкова силно да го няма на този свят, както през тази паметна вечер.

Още няколко обстоятелства допринесоха да се изпари ентусиазмът на „действуващите лица“. Никой от актьорите не можеше да ходи спокойно с панталоните си или да движи свободно ръцете си; костюмите бяха прекалено тесни, обувките — прекалено големи, а сабите — най-различни по вид и размер. Мистър Евънс, който и без това беше доста висок за сцената, носеше шапка от черно кадифе с огромни бели пера, чиято красота се губеше сред горните кулиси. Шапката имаше и още едно неудобство: той едва я надяваше на главата си, а сложеше ли я веднъж, свалянето беше крайно трудно. Освен това, независимо от многото репетиции, когато падна, той проби с глава и рамене един от страничните декори не по-малко чевръсто от някой клоун на коледна пантомима. Пианистката, която се беше изтощила от горещината в салона, припадна още в началото и остави музикалния съпровод към „Мазаниело“ на флейтата и виолончелото. Оркестрантите се оплакваха, че мистър Харли ги заглушавал, а той заяви, че не са му дали възможност да изпее и един такт. Рибарите, които бяха наети за случая, се разбунтуваха съвсем наистина и категорично отказаха да играят, ако не им увеличат дажбата от алкохол, а когато исканията им бяха задоволени, в сцената с изригването на вулкана се напиха съвсем истински. Фойерверките, които бяха запалени в края на второто действие, не само че едва не задушиха публиката, а почти предизвикаха пожар, така че останалата част от представлението премина в гъста мъгла.

С две думи, цялата вечеринка беше, както ликуващо разказваше навсякъде мисис Джоузеф Портър, „пълен провал“. Зрителите се прибраха по домовете си в четири часа сутринта, изтощени от смях, със силно главоболие и вмирисани на сяра и барут. Мистър Гатълтън младши и мистър Гатълтън старши си легнаха, почти решени да емигрират в Австралия още през следващата седмица.

Роуз Вила отново придоби обичайния си вид — мебелите бяха върнати в трапезарията, масите бяха лакирани както преди, росеровите столове заеха предишното си място до стената, а на всички прозорци бяха поставени жалузи, за да не може да прониква вътре любопитният взор на мисис Джоузеф Портър. В семейство Гатълтън никой не говори вече на тема театър освен чичо Том, който не може да се сдържа да не изрази своята почуда и съжаление от откритието, че племенниците му са загубили някогашното си увлечение по красотата на Шекспировия стил и произведенията на този безсмъртен бард.

[1] Превод — Валери Петров ↑

[2] Превод — Валери Петров ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.